![](/user_photo/2706_HbeT2.jpg)
- •Лекція 3
- •Тема 5. Українські національні святині. Шедеври трипільської культури. Бородінський скарб. Скіфські кам’яні стели. Іконопис.
- •Тема 6. Мовний світ давньої української літератури. Поняття "літопис". Велесова книга, Пересопницьке Євангеліє, Повість минулих літ, епістолярій і. Вишенського: мовний аналіз. Трипільська культура
- •Бородінський скарб
- •Іконопис
- •Визначення
- •Історія розвитку
- •Іконографічні типи Пантократор
- •Літопис
- •Велесова книга Велесова книга
- •Пересопницьке євангеліє Пересопницьке Євангеліє
- •Повість врем'яних літ
- •Вишенський іван
- •Іоанн Вишенський
Вишенський іван
.
Іоанн Вишенський
Дата народження: між 1545-1550
Місце народження: Судова Вишня
Дата смерті: бл.1620
Місце смерті: Афон
Національність: русин (українець)
Мова творів: давньоруська мова
Рід діяльності: поет, прозаїк
Напрямок: полемізм, ренесанс, бароко
Жанр: послання та інші
Іван Вишенський (*між 1545-50, Судова Вишня — †після 1620) — руський (український) письменник-полеміст.
Біографія
Народився в м. Судовій Вишні (нині Львівська область). Біографічні дані про Вишенського дуже скупі. Був високоосвіченою людиною свого часу. Молодим проживав якийсь час у Луцьку. Відомо, що в зрілому віці Іван Вишенський жив у містах Волині, Галичини і Поділля. Приблизно у 70-х рр. 16 ст., не мирячись із феодальним ладом Речі Посполитої, став ченцем Афонського монастиря в Греції, що був у ті часи центром православного чернецтва на Сході. Звідси він надсилав в Україну послання, в яких виступав проти окатоличення й ополячення України, переконливо заявляючи, що український народ ніколи не скориться кривавим гнобленням. Перебував у жвавих стосунках зі Львівським братством. Літературну діяльність почав одночасно з острозькою групою полемістів. Твори Вишенського виражали визвольні прагнення народу. На Афоні письменник прожив більше сорока років: мешкав у кількох монастирях, потім осів у скиті - невеликому житлі ченців-самітників, розташованому віддалік від основних монастирських будівель. Заховавшись від усього світу, він дав обітницю мовчання, проте не дотримався її: відчувши тугу за рідною землею й зваживши на заклики українських братств, у 1604 р. прибуває в Україну.
Прожив 2 роки у Львові, бо розійшовся поглядами з керівниками братства. Перебував в Унівському монастирі, звідки 1605 р. надіслав послання Домнікії, присвячене полеміці з впливовим членом львівського братства Юрієм Рогатинцем. Жив у Манявському скиті у Йова Княгиницького. 1606 р. повернувся на Афон. Тут він наказав замурувати себе в кам'яній печері. 1615—1616 рр. — останній відомий твір «Позопище мысленное». Він уперше в літературному творі показав життя нижчих верств суспільства — селянства. «Друге народження» Вишенському дав І.Франко. Сам Франко написав поему «Іван Вишенський».
Відомо всього 16 творів. У 1590-х роках були написані найвизначніші з них, спрямовані проти Берестейської церковної унії. 1598 року в острозькій «Книжці» надрукував послання до самого Костянтина Острозького та православних, написане Вишенським від імені монахів Святої Гори. Близько 1600 р. на Афоні він склав збірник — «Книжку», куди ввійшли «Извещение краткое», «Писание до всех обще, в Лядской земли живущих», послання до князя Костянтина Острозького і до єпископів, крім того «Обличение диавола-миродержца», «Порада» та ін. В 1600—1601 рр. Вишенський написав «Краткословный ответ» Петру Скарзі.
У молитвах і роздумах приблизно в сімдесятирічному віці письменник помер.
Творчість
Найвідоміші твори: "Послання до єпископів..." (усього написав 16 творів, із яких - 13 послань).
Твори Вишенського визначаються в українській полемічній літературі 16-17 ст. не лише винятковим літературним талантом автора, але і його своєрідною позицією. Вишенський не обмежувався боротьбою з католицизмом та унією. Виходячи з засад візантійського аскетизму, він гостро критикував увесь тодішній церковний і світський лад і вимагав простоти старохристиянського братства, як здійснення Царства Божого на землі. Вишенський відкидав, зокрема, світську освіту і народні старовинні звичаї, як поганські. Вишенський користувався формами церковних послань, діалогу і полемічного трактату, постійно поєднуючи ці жанри.
В своїх творах Іван Вишенський малював барвисті, часто гіперболічні, образи морального занепаду вищих верств, зокрема духовенства, протиставляючи їм «бідних підданих» і простих ченців. Зворушення, емоційне піднесення чергуються тут з гострою сатирою, сарказмом. Накопичення епітетів, порівнянь, запитань і закликів, іронічне представлення побутових деталей, багатство словника, використання живої народної мови надавало творам Вишенського яскравості й ефектності. Стиль Івана Вишенського, що походить від візантійської проповіді, але споріднений і з літературною манерою сучасних йому полемістів — українських (із острозького гуртка) і польських (П. Скарги, М. Рея) — «наближається до кращих взірців барокового стилю» (Д. Чижевський).
Філософія
Вишенський Іван — демократ, палкий патріот, гуманіст. Часто під теологічною оболонкою проголошував ідеї соціальної рівності. В його світогляді помітні матеріалістичні тенденції. У своїх посланнях з Афону викривав православних єпископів-зрадників, римо-католицьке та уніатське духовенство, польських та українських феодалів-кріпосників, виступав проти покатоличення та ополячення трудящих мас України. Він вважав, що праця кріпаків є джерелом всього багатства панів, виступав проти визиску селян феодалами та духовенством. Оцінки В. подій та осіб кінця 16 — початку 17 ст. мають винятковий інтерес для історичної науки. В. — майстер ораторсько-викривального стилю. В його посланнях були зразки реалістичного зображення дійсності. Творчість В. вплинула на розвиток жанру сатири в українській літературі. Глибокий знавець творчості письменника І. Я. Франко написав поему «Іван Вишенський». Твори В. вивчали А. Кримський, М. Сумцов, М. Грушевський, М. Возняк.
Дослідження творчості І. Вишенського
Франко, Іван. Іван Вишенський та його твори (Монографія). Львів, 1895.
Ерёмин, И. П. «Иван Вышенский и его общественно-литературная деятельность.» // Вышенский, Иван. Сочинения. Москва и Ленинград, 1955.
Грушевський, М. Історія української літератури у 6-ти томах. Том 5, книга 2: Перше Відродження (1580—1610 рр.) Київ: Либідь, 1995. ст. 91-163, 234—266.
Grabowicz, George G. «The Question of Authority in Ivan Vyšens'kyj: A Dialectics of Absence.» // Harvard Ukrainian Studies: Proceedings of the International Congress Commemorating the Millenium of Christianity in Rus’-Ukraine. Vol. XII/XIII (1988/1989). P. 781-94.
Шевчук, Валерій. «Іван Вишенський та його послання.» // Вишенський, Іван. Твори. Переклад В. Шевчука. Київ, 1986. Ст. 3-18.
Chyzhevs'kyj, Dmytro (Чижевський, Čyževs’kyj, Tschižewskij, Tschyschewskyj). A History of Ukrainian Literature, From the 11th to the End of the 19th Century. Trans. by D. Ferguson, D. Gorsline, Ulana Petyk. Ed. and Foreword by G. Luckyj. Littleton, Colo.: Ukrainian Academic Press, 1975. P. 263-74.
Gröschel, Bernhard. Die Sprache Ivan Vyšens'kyjs. Untersuchungen und Materialen zur historischen Grammatik des Ukrainischen. Köln und Wien: Böhlau Verlag, 1972. (Slavistische Forschungen 13).
Література
Малий словник історії України / Відповідальний редактор Валерій Смолій. — К.: Либідь, 1997.
Гайдай Л. Історія України в особах, термінах, назвах і поняттях.-Луцьк: Вежа, 2000.
Довідник з історії України.За ред. І.Підкови та Р.Шуста.- К.: Генеза, 1993.
Українська література: Хрестоматія. 9 клас (Упоряд. О. М. Авраменко). - К.: Грамота, 2009, - 280 с.
Історія України в особах: IX-XVIII ст. К.:Видавництво «Україна», 1993, 396 с.
Н.Е. Сумцов Иоанн Вышенский. Южно-русский полемист XVII века - Издание редакции "Киевская старина", 1885.
Іван Вишенський (між 1545-1550 - після 1620) — видатний український письменник-полеміст.
Неправді властиво не стояти на одному місці.
Каяття барв не потребує
Що в житті цьому приготував, те в майбутньому візьмеш, а що був посіяв, теє там пожнеш.
Коли цноту і чистоту плотську збережуть, але не очистяться від жорстокосердя і злостивості і не виявлять милості до ближнього, то світильники свої погасять без оливи милосердя.
Мало обраних, і мало в кому спасіння хоче віднайтися.
Що за пожиток з дару, коли я сам того запрагнув і дістав від тебе, диявола, а не Бог небесний мене на ту достойність покликав і вибрав?
Спасайтеся законом отецьким.
Онімій і будь безголосий, доки не схочеш отямитися!
Не ганьби, бо оганьблений будеш!..
Всяка жертва нечестивих бридка перед Богом.
Зваба від розумних скоро може відступитися: пізнають її.
На життя народитися – це коли, вийшовши з утроби у цей світ і дійшовши зрілого віку, думка вже має силу відрізнити зле від доброго.
Як же ти хочеш розсудити біду войовника, що б’ється і бореться, коли сидиш удома біля материної цицьки!
Спершу – мати, а потім – дитина.
Себе стережімо...
Хворий хворого лікувати не може.
Той, хто не був у бою й подвизі ратному і не бачив змагання ратних, як може інших навчити?..
Як хочеш іншим відчинити ворота царства небесного, коли для тебе вони зачинені?
Неправді властиво не стояти на одному місці.
Здорові очі можуть побачити й осудити гниле око і мають на те владу.
Спасайтеся вірою.
Істини неправдою перебороти не зможете і самі щезнете й загинете, а істина живе і житиме вовіки!
Диявол тілу пособляє і супроти душі бореться.