![](/user_photo/2706_HbeT2.jpg)
- •Інтродукція (вступ)
- •Глава 1
- •§ 1. Нарис політичної історії Риму (зовнішня історія)
- •§ 2. Соціально-економічна структура Риму (внутрішня історія)
- •§ 3. Римська культура (цивілізація)
- •§ 4. Традиція римського права
- •§ 5. Періодизація
- •Глава 2 п ідвалини (підґрунтя) римського права
- •§ 1. Попередні зауваження
- •§ 2. Римська моральність. Релігія
- •§ 3. Юридичні підвалини римського права
- •§ 4. Філософська думка
- •§ 5. Філософсько-правові погляди Ціцерона
- •§ 6. Римська юриспруденція (правова думка)
- •Глава 1 римське право як правова система
- •§ 1. Поняття правової системи і системи права
- •§ 2. Поняття римського права
- •§ 3. Право в системі Римської античної цивілізації
- •§ 4. Поділ римського права
- •Глава 2 ф орми права
- •§ 1. Загальний огляд тенденції
- •§ 2. Звичаї
- •§ 3. Закони
- •3. Імператорські конституції.
- •§ 4. Едикти магістратів
- •§ 5. Консультації правознавців
- •§ 1. Загальні зауваження.
- •§ 2. Становище особи
- •§ 3. Речі (об'єкти римського права)
- •§ 4. Захист прав. Судочинство
- •Глава 1
- •§ 1. Поняття рецепції римського права
- •§ 2. Форми рецепції римського права
- •§ 3. Види і типи рецепції римського права
- •Глава 2
- •§ 1. Передумови рецепції римського права у Візантійській імперії
- •§ 2. Систематизація Юстиніана
- •§ 3. Рецепції римського права у «післяюстиніанову добу»
- •Глава з
- •§ 1. Континентальний та англосаксонський типи рецепції
- •§ 2. Проторецепція
- •§ 3. Глосатори
- •§ 4. Вплив римського права на кодифікації XIX ст.
- •Глава 4 рецепція римського права в україні
- •§ 1. Загальні положення. Початок рецепції
- •§ 2. Римське право в Російській імперії
- •§ 3. Рецепція римського права в срср
- •§ 4. Римське право в незалежній Україні
- •§ 5. Школа рецепції римського права в Україні
- •Глава 1 г ромадяни риму
- •§ 1. Поняття римського громадянства
- •§ 2. Набуття римського громадянства
- •§ 3. Втрата римського громадянства та його обмеження
- •Глава 2 інші суб'єкти публічного права
- •§ 1. Юридичні особи публічного права
- •§ 2. Державець як виразник публічного інтересу в Римі
- •Глава 1
- •§ 1. Трансформації системи органів врядування у Стародавньому Римі
- •§ 2. Засади врядування у римській державі
- •Глава 2 елементи публічного правопорядку
- •§ 1. Грошова система і державна скарбниця
- •§ 2. Публічно-правові засоби поповнення державної скарбниці в ранньому Римі
- •§ 3. Становлення податкової системи (класичної доби)
- •Глава з
- •§ 1. Організація римського війська
- •§ 2. Статус воїнів
- •§ 3. Публічно-правові засоби забезпечення боєздатності армії
- •Глава 1
- •П ублічний порядок та врядування
- •У республіканському римі.
- •Історична довідка
- •§ 1. Народні збори
- •§ 2. Сенат
- •§ 3. Магістратура
- •Глава 2
- •§ 1. Принципат
- •Глава з
- •§ 1. Формування поняття публічного делікту (злочину)
- •§ 2. Засади карної відповідальності
- •§ 3. Класифікація злочинів
- •§ 4. Засади визначення міри покарання
- •§ 5. Види покарань
- •Глава 4 к арна юстиція
- •§ 1. Види карного процесу
- •§ 2. Судочинство у карних справах
- •Частина III
- •Особи (суб'єкти приватного права)
- •Глава 1
- •§ 1. Цивільна правоздатність та її обсяг
- •§ 2. Опіка і піклування
- •§ 3. Диференціація фізичних осіб як суб'єктів цивільного права
- •§ 4. Приватні корпорації
- •§ 5. Представництво
- •Глава 2
- •§ 1. Динаміка регулювання сімейних відносин
- •§ 2. Сім'я. Спорідненість
- •§ 3. Шлюб та його види
- •§ 4. Правові відносини подружжя
- •§ 5. Правові відносини батьків і дітей. Батьківська влада
- •§ 1. Позовний захист: поняття і види позову
- •§ 2. Судове рішення
- •§ 3. Позовна давність
- •§ 4. Спеціальні засоби преторського захисту
- •Розділ II речеве право
- •Глава 1 p ossessio (володіння)
- •§ 1. Поняття і види possessio
- •§2. Виникнення і припинення посідання
- •§ 3. Захист посідання
- •Глава 2 право власності
- •§ 1. Формування поняття про право власності у Стародавньому Римі
- •§ 2. Поняття і зміст права власності
- •§ 3. Спільна власність
- •§ 4. Набуття і втрата права приватної власності
- •§ 5. Захист права власності
- •Глава з п рава на чужі речі
- •§ 1. Виникнення, поняття і види прав на чужі речі
- •§ 2. Сервітути: поняття і види
- •§ 3. Емфітевзис і суперфіцій
- •§ 4. Право застави (заставне право)
- •Глава 1
- •§ 1. Поняття зобов'язання та його роль у цивільному обігу
- •§ 2. Підстави виникнення зобов'язань
- •§ 4. Виконання зобов'язань
- •§ 5. Наслідки невиконання зобов'язань
- •§ 6. Забезпечення зобов'язань
- •§ 7. Припинення зобов'язання, крім виконання
- •Глава 2 договори. Загальні положення
- •§ 1. Поняття і види договорів
- •§ 2. Умови дійсності договорів
- •§ 3. Зміст договору
- •§ 4. Укладення договору
- •§ 1. Вербальні контракти
- •§ 2. Літеральні, або ж лібральні (письмові) контракти
- •§ 3. Реальні контракти
- •§ 4. Консенсуальні контракти
- •§ 5. Інномінальні (безіменні) контракти
- •§ 6. Пакти та їх види
- •Глава 4
- •§ 1. Зобов'язання ніби з договорів
- •§ 2. Деліктні зобов'язання
- •§ 3. Зобов'язання ніби з приватних деліктів (квазіделікти)
- •Розділ IV спадкове право
- •Глава 1 загальні положення
- •§ 1. Основні поняття спадкового права
- •§ 2. Основні етапи розвитку
- •Глава 2 в иди спадкування
- •§ 1. Спадкування за заповітом
- •§ 2. Спадкування за законом
- •Глава з
- •§ 1. Прийняття спадщини
- •§ 2. Сингулярне наступництво
- •Словник
- •Персонали
- •Бібліографія
- •Хронологічна порівняльна таблиця розвитку стародавнього риму та римського права
- •Гай. Інституції (вибрані фрагменти) книга і. Про особи
- •Про поділ права
- •Книга и. Про речі
- •Про заповіти вояків
- •Про закон Фальцидія
- •Книга IV. Про позови
- •Частина і. Загальні положення
§ 2. Набуття римського громадянства
Статус римського громадянства міг виникати на підставі:
приписів природного права, санкціонованих римськими законами;
безпосередніх приписів публічного права.
Якщо у першому випадку норми публічного права тільки санкціонували виникнення громадянства природним шляхом, то у другому випадку приписи публічного права були головною і необхідною передумовою виникнення статусу римського громадянства. Для того, щоб з'ясувати особливості встановлення римського громадянства, розглянемо обидва випадки.
На підставі приписів природного права римське громадянство встановлювалося:
шляхом народження від батьків, які перебувають у за конному римському шлюбі (що був можливий, як згадувало ся вище, лише між римськими громадянами);
шляхом усиновлення, здійсненого повноправним рим ським громадянином відповідно до вимог норм права і за кріпленого спеціальною процедурою;
179
3) внаслідок звільнення з рабства. При цьому розрізняли звільнення колишнього повноправного римського громадянина, що тимчасово перебував у полоні, і звільнення раба, що не належав до римської громади. У першому випадку йшлося про повне відновлення статусу римського громадянства. У другому випадку права римського громадянства надавалися в повному обсязі тільки при додержанні спеціальних вимог до процедури звільнення, або коли громадянство надавалося рабу «від імені римського народу».
На підставі безпосередніх приписів публічного права римське громадянство встановлювалося:
шляхом індивідуального присвоєння статусу громадяни на Риму за особисті заслуги перед римським народом (віль ній особі — громадянину іншої держави або особі без грома дянства);
шляхом надання статусу римського громадянства жи телям певного міста, провінції або якійсь категорії підданих Риму;
шляхом придбання особою на оплатній основі (купівлі) статусу римського громадянства;
у результаті вислуги 20 років і більше у Римській армії.
Необхідною умовою набуття status civitatis у період республіки було обов'язкове проживання претендента на римське громадянство у Римі та входження його до однієї з територіальних одиниць римської громади (трибу). Пізніше, у класичний період розвитку римського права, ця вимога набула факультативного характеру.
Отже, набуття status civitatis було можливе, головним чином, за наявності таких юридичних передумов: права по крові (jus sanquinis), права місця проживання (jus loco) і права узаконення громадянства (jus civitatis). При цьому останнє було визначальним.
§ 3. Втрата римського громадянства та його обмеження
Оскільки римське громадянство розглядалося як привілей, воно не вважалося неодмінною і постійною природною якістю будь-якого індивіда лише на тій підставі, що він належить до римської громади за народженням. Статусу римського громадянина належало відповідати: слід було додержуватися певних вимог jus Quiritium, римської моральності та засад
180
суспільного порядку. На випадок недодержання цих вимог передбачалася можливість позбавлення або обмеження status civitatis. Це була санкція, якою, повністю або частково, тимчасово або назавжди негідний суб'єкт позбавлявся римського громадянства.
Найтяжчою з таких санкцій було позбавлення римського громадянства, що могло застосовуватися у випадках:
карних покарань певного роду;
політичного переслідування, що виступало як додаткова санкція до деяких видів покарання. Наприклад, засудження римського громадянина за тяжкі злочини до страти, тілесних покарань, продажу в рабство означало одночасне позбавлен ня його римського громадянства.
Зазвичай у таких випадках йшлося про позбавлення громадянства назавжди. Виняток міг бути зроблений для певної особи спеціальним індивідуальним публічно-правовим актом. Тимчасове позбавлення громадянства могло мати місце у результаті арешту, а також внаслідок вигнання на визначений строк поза межі Риму. Зазвичай, таке позбавлення громадянства супроводжувалося позбавленням особи і майнових прав. Але такі додаткові майнові обтяження могли бути накладені тільки індивідуальними постановами органів влади.
Крім того, позбавлення повністю прав громадянства означало і втрату особою її приватноправового статусу в системі jus civile. Надалі відносини за участю такої особи регулювалися за допомогою норм jus gentium.
Обмеження прав римського громадянства могло наставати як особливий юридичний наслідок у разі зменшення честі через ганьбу (infamia).
Ганьба могла бути наслідком загального морального осуду громадою способу життя особи, негідного, на думку більшості (turpitudo). Такими особами, поведінка яких у цілому є негідною, вважали, наприклад, розпусників, акторів, атлетів, що виступають за гроші тощо. Звісно, що недостойний суб'єкт не міг бути кандидатом на обіймання посад магістратів, суддів тощо. Така особа усувалася від рішення питань життя громади, пов'язаних із застосуванням моральних критеріїв. Вона не могла бути свідком, опікуном чи піклувальником, а також обмежувалася у спадкових правах.
Разом з тим, ганьба могла наставати у результаті вчинення римським громадянином тих чи інших негідних вчинків (власне infamia, або ж ганьба у вузькому розумінні). Тоді обме-
181
ження прав цього суб'єкта наставало на підставі конкретних приписів закону або загальних положень jus civile, інтерпретованих щодо конкретної ситуації. За критерієм врахування диференціації підстав застосування санкції можна розрізняти такі види infamia: 1) infamia juris immediata (ганьба на підставі безпосередньо конкретних приписів закону) і 2) infamia juris mediata (виголошення ганьби на підставі припису норми права, але за допомогою спеціального індивідуального акта застосування цієї норми).
Infamia juris immediata наставала у випадках такої негідної поведінки, засудженої у нормах права, як звідництво, лихварство, видалення зі складу легіону за ганебну поведінку тощо. Для її настання не вимагалося видання індивідуальних правових актів. Достатньо було осуду поведінки або роду занять, вираженого у нормі права, і вчинення відповідних дій римським громадянином. Наслідки infamia juris immediata були практично такими самими, як і наслідки turpitude
Infamia juris mediata наставала у результаті вироку суду за здійснення деяких карних злочинів (як супутня основному покаранню), або за рішенням цивільного суду про визнання винним у невиконанні приватноправових зобов'язань, заснованих на порядності сторін (договори доручення, товариства, зберігання), або внаслідок визнання факту неналежного виконання обов'язків опікуна. Результатом infamia juris mediata була, насамперед, втрата публічних прав: на обіймання почесних посад, на місце під час релігійних церемоній або ігор. Обмежувалися також приватні права: бути опікуном та піклувальником, свідком тощо.
Применшення честі могло бути довічним чи тимчасовим. У кожному разі відновити її міг або тільки той самий орган влади, що наклав у свій час infamia, або вищий магістрат від імені римського народу. Відновлення честі (restitutio famae) могло відбуватися також у формі «фактичного поновлення честі». Наприклад, коли магістрат забороняв поширення надалі ганебних чуток щодо особи, яка клопоталася про таку заборону.
Отже, можна зробити висновок, що загалом правовий інститут римського громадянства мав підґрунтям визнання його публічною гарантією привілеїв особи, що за своїми якостями гідна користуватися станом індивідуальної волі, котра може бути реалізована у державі.
182