![](/user_photo/2706_HbeT2.jpg)
Історія розгляду мовної картини світу в науці та лінгвістиці
Для нашого дослідження дуже важливим аспектом є як розгляд історії вивчення мовної та наукової картин світу, так і стан досліджень в цій галузі на сучасному етапі розвитку науки про мову. Феномен, що іменується «картина світу», є таким же давнім, як і сама людина. Створення перших картин світу в людини збігається в часі з процесом антропогенезу. На створення цілісного образу світу претендують міфологія, релігія, філософія, мистецтво. Історично першою формою світоглядної свідомості, в межах якої сформувалася розвинена картина світу, було міфологічне свідомість. Саме в міфі виражається модель світу, що склалася в період архаїчного суспільства. Починаючи від епохи античної філософії і закінчуючи часом створення натурфілософських теорій XIX-го століття історичні спроби побудови картини світу відбувалися в руслі філософських досліджень. Тим не менш, реалія, звана терміном «картина світу», стала предметом вивчення лише в порівняно недавній час.
Як вже було зазначено вище, термін «картина світу» був вперше використаний Г. Герцем в контексті фізичної картини світу. Терміном «картина світу» широко користувався також М. Планк, розуміючи під фізичною картиною світу «образ світу», що формується фізичної наукою і відображає реальні закономірності природи. М. Планк розрізняв практичну картину світу і наукову картину світу. З практичної картиною світу він пов'язував уявлення людини про навколишній світ, яке виробляється людиною поступово на підставі своїх переживань. Думка про те, що створення картини світу або картини реальності є необхідним моментом життєдіяльності людини, розвивав А. Ейнштейн: «Людина прагне якимось адекватним способом створити в собі просту і ясну картину світу для того, щоб відірватися від світу відчуттів, щоб у відомій ступеня спробувати замінити цей світ створеної таким чином картиною »(Ейнштейн; 45).
Паралельно з розробкою поняття картини світу в рамках науки, картина світу вивчалася в культурологічних та лінгвосеміологіних роботах. Специфіка мовної концептуалізації світу найнаочніше представлена в тому, що називають особливостями у мовному членуванні дійсності, що можна пояснити етнонаціональними відмінностями когнітивних світосприйняттів. Мови розрізняються способом виділення значень, самим способом сприйняття і осмислення світу. Ця ідея в різних іпостасях і версіях розвивалася у всіх ключових епохах новітньої історії лінгвістики. Сходить вона до вчення В. Гумбольдта про «внутрішню форму» мови. Відповідно до його навчання, різні мови є різними світобачення та специфіку кожного конкретного мови обумовлює «мовна свідомість народу», на ньому говорить. (Гумбольдт; 67).
Концепція В. Гумбольдта мала багатьох послідовників і продовжувачів, що займалися утвердженням в основному ідеї про вплив мови на мислення і світогляд людей. Найбільш великі мовознавці та психологи з різним ступенем впевненості були прихильниками цієї ідеї. Найбільш яскравими її прихильниками в XIX-му столітті були В. Д. Уітні, що вирізняв, що «кожна мова має ... властиву тільки йому систему усталених відмінностей, свої способи формування думки, відповідно до яких перетворюються зміст і результати розумової діяльності людини, весь запас його вражень, в тому числі індивідуально придбаних, його досвід і знання світу »(Whitney; 45) і Г. Штейнталь, ставив розвиток мислення в пряму залежність від розвитку соціального середовища, частиною якої є мова. Далі ця ідея розвивалася в діяльності американської школи етнолінгвістики, представленої роботами Е. Сепіра, Ф. Боаса, Б. Уорфа. Ф. Боас зазначав, що «особливості мови очевидним чином відбиваються в поглядах і звичаї народів» (Boas; 99). Ці думки далі були розвинені в гіпотезі лінгвістичної відносності Сепіра - Уорфа. Ця гіпотеза була висунута в 1930-х роках Л. Уорфом на основі ідей Е. Сепіра. Суть її зводиться до наступного: люди, що говорять на різних мовах і належать до різних культур, по-різному сприймають світ. «Ми розчленовуємо природу в напрямку, що підказав нашою мовою. Ми виділяємо у світі явищ ті чи інші категорії і типи зовсім не тому, що вони самоочевидні, навпаки, світ постає перед нами як калейдоскопічний потік вражень, який повинен бути організований нашою свідомістю, а це значить в основному нашої мовної системою, що зберігається в нашій свідомості »(Уорф; 175). Основні положення цієї гіпотези: мова обумовлює тип мислення її носіїв, спосіб пізнання навколишнього світу залежить від мови, на якому здійснюється мислення. Звідси виникає питання: що ж первинне, що на що впливає - особливості сприйняття та усвідомлення навколишнього світу впливають на норми поведінки або поведінку особистості впливає на свідомість. Здається, що відповісти на це питання однозначно в принципі неможливо, тому що дані феномени пов'язані відносинами двобічної залежності: одне зумовлює інше і одне впливає на інше.
Гіпотеза Сепіра - Уорфа критикувалася багатьма вченими, але по суті вона була спробою розібратися в причинах мовного і етнічного розмаїття на новому витку лінгвістичних та інших наукових знань про світ. Найближче до цього підійшов Б. Уорф, який стверджував: «Ми стикаємося, таким чином, з новим принципом відносності, який свідчить, що подібні фізичні явища дозволяють створити подібну картину всесвіту лише при схожості або, принаймні, при співвідносності мовних систем» (Уорф; 175), що означає іншими словами, що наші знання про картину світу формуються щодо нашої мовної картини світу.
Найбільш видатним продовжувачем ідей Сепіра - Уорфа був німецький вчений Лео Вайсгербер. Ідея Л. Вайсгербера висловлювала неогумбольдтіанскую позицію і побудована на ідеї мовного пізнання світу. На його думку, все дійсне буття визначається мовним буттям і стає духовним світом людини. Мова має величезний вплив на формування духу народу, утворюючи «проміжний світ» між свідомістю та дійсністю.
Варіаціями на тему «внутрішньої форми» мови є також поняття значимості у Ф. де Соссюра, теорія семантичних полів І. Тріра, вчення Л. В. Щерби про «обивательських» поняття, висунута А. Вежбицькою концепція «етносинтаксиса» та багато інших робіт лінгвістів XX-го століття.
Подальша розробка проблеми вивчення мовної картини світу здійснювалася вже на сучасному етапі розвитку лінгвістики.
Як бачимо з вищесказаного, спроби побудови картини світу здійснювалися в руслі міфологічних і філософських досліджень, але предметом вивчення термін «картина світу» став тільки лише в лінгвістиці XX-го століття. Дослідники, що займаються даною проблемою (М. Планк, Г. Герц, В. Гумбольдт, А. Ейнштейн, Ф. Боас, Б. Уорф, Е. Сепір і ін) внесли величезний внесок у розробку і вивчення поняття картини світу, як у фізичних науках, так і в культурологічних та лінгвосеміологічних роботах.